Vědecký a technologický pokrok má už dnes stejně tolik stoupenců jako nepřátel. Ti první od něj očekávají nápravu lidského údělu, vítězství člověka nad smrtí a přírodou, druzí vidí jen akceleraci záhuby druhu homo sapiens a celé planety. Tak diametrálně odlišné názory vedou k domněnce, že třeba žádný z nich není pravdivý a pravda jako obvykle leží kdesi uprostřed. Položme si otázku. 

Existuje však objektivní obraz pokroku?

Spory ctitelů a nepřátel pokroku v našem světě probíhají odnepaměti. Kritikové obvykle chtějí zakázat některé vědecké výzkumy, jakmile se objeví ohrožení s nimi spojené. V současné době jsou takovými třemi horkými tématy klonování člověka, trvalá modifikace genetické informace lidí, zvířat a rostlin, veškeré vojenské výzkumy zvyšující produktivitu zabíjení. Snahy kritiků však obyčejně nejsou s to události zadržet. Přesvědčili jsme se mnohokrát, že co je proveditelné, dříve či později provedeno bude. I když jednou ve velkém, podruhé v menším měřítku. Lidská povaha je totiž tak prohnaná, že nám velí vyzkoušet každou novotu a ověřit si na vlastní kůži každý nápad. Chceme-li tedy vědecký pokrok, následovaný modernizací našeho života a také rychlým rozvojem, měli bychom nejprve odhadnout jeho cenu a vědět, co od něj očekávat. 

Ale co je to vlastně pokrok?

Je to úkaz přímočarý a stálý? Jaké je jeho tempo? Zrychluje se pokrok, anebo zpomaluje? Na otázku nejlépe odpoví krátký přehled dějin pokroku. Problém se objevuje už u samotné definice pokroku. Každý filozof nabízí svou vlastní. Připusťme tedy, že jde o moderní podobu snu o dosažení ráje na Zemi člověkem, což by se mělo uskutečnit díky rozvoji vědy a techniky. 

Za pokrok vděčíme zaprvé naší schopnosti dorozumívat se pomocí znaků grafických. Písmo totiž umožnilo sdělování, a co bývá důležitější, shromažďování informací. A to nejen v okruhu nejbližším – to zajišťuje už samotná řeč. Schopnost mluvit, psát a číst nás zásadně odlišuje od zvířat. Tyto schopnosti jsou základními atributy lidství a právě ony nás předurčují k pokroku. V celém živém světě jenom člověk totiž nabyl možnosti předávat vlastní zkušenosti z generace na generaci.

Stoupenci proti odpůrcům

Zobecnění se týká i současníků očekávající od toho pokroku buď zázraky, anebo zkázu. Právě takto se často vyjadřuje náš vztah k veškerým biotechnologickým vstupům, týkajícím se nejen lidí (klonování, modifikace lidského genomu, modifikování psychiky pomocí léků nové generace), ale i rostlin a zvířat (např. geneticky modifikované organismy). Tyto vyhlídky provází buď euforie (zdokonalíme lidský druh, dosáhneme nesmrtelnosti), anebo krajní pesimismus (konec lidstva, zpustošení ekosystému vyvolané GMO či jaderná zkáza). Stoupenci pokroku chtějí, jako kdysi eugenici, naprostou svobodu konání ve jménu dobra lidstva. A protivníci jsou hrdí na to, že nás zachraňují před údajnou ekologickou katastrofou. V této oblasti horečka rozumu, jakož i skutků, vládne Evropě, ale vyzařuje do celého světa. Vychází z ignorance, která vždycky šla ruku v ruce se strachem. Prvotní člověk nechápal, odkud se berou blesky, a tak se panicky bál a považoval je za projev hněvu bohů. S opěvovateli předností pokroku to však není lepší. Kolika slibů se nám dostalo, že nové léčebné metody zajistí věčné štěstí nebo že GMO umožní nakrmit lidstvo ohrožené hladem? Nemírnost hodnocení pokroku je výslednicí právě jeho dnešního zběsilého tempa. Ono totiž volá po stále dalších novinkách.