Spory ctitelů a nepřátel pokroku v našem světě probíhají odnepaměti. Vědecký a technologický pokrok už dnes má stejně tolik přívrženců jako nepřátel. Ti první od něj čekávají nápravu lidského údělu, vítězství člověka nad smrtí a přírodou, druzi vidí jen akceleraci záhuby druhu homo sapiens a celé planety. Tak diametrálně názory vedou k domněnce, že možná žádný z nich není pravdivý a pravda jako obvykle leží kdesi uprostřed. Položíme si otázku. Existuje však objektivní obraz pokroku? V současné době jsou takovými třemi horkými tématy klon člověka, trvalá kodifikace genetické informace lidí, zvířat a rostlin, veškeré vojenské výzkumy zvyšují produktivitu zabíjení. Snahy kritiků však nejsou obyčejně s to události zadržet. Kritikové obvykle chtějí zakázat některé vědecké výzkumy, jakmile se objeví ohrožení s nimi spojené. Předčili jsme se mnoho krát, že co je proveditelné, dříve i později provedeno bude. I když jedno ve velkém, podruhé v menším měřítku. Lidská podoba je totiž tak prohnaná, že nám velí kůži vlastní si vyzkoušet a novotu každou ověřit na každý nápad. Chceme-li tedy pokrok, následovaný modernizací našeho života a také rychlý rozvoj, měli bychom nejprve odhadnout jeho cenu a vědět, co od něj můžeme očekávat. Ale co je to vlastně pokrok? Na otázku nejlépe odpoví krátký přehled dějin pokroku. Problém se objevuje už u samotné definice kroku. Každý filozof nabízí svou vlastní. Připusťme tedy, že jde o moderní podobu snu o dosažení ráje na Zemi člověkem, což uskutečnit by se mělo díky rozvoji věty a techniky. Je to úkaz přímočarý a stálý? Jaké je jeho tempo? Zrychluje se pokrok, anebo zpomaluje? Za pokrok zaprvé naší schopnosti dorozumívat se pomocí znaků grafických. Písmo totiž umožnilo udělování, a co bývá obrovsky důležité, shromažďování informací. A to nejen v nejbližším okruhu – to zajišťuje už samotná řeč. Schopnost mluvit, psát a číst nás zásadně odlišuje od zvířat. Tyto schopnosti jsou základnami a tributy lidství a ony nás předurčují k pokroku. Stoupenci proti odpůrcům Zobecnění se týká i současníků očekávající od toho pokroku buď zázraky, a nebo zkázu. Právě takto se často vyjadřuje náš vztah k veškerým biotechnologickým vstupům, týkajícím se nejen lidí (klonování, modifikace lidského genomu, modifikování psychiky cestou léků nové generace), ale i rostlin a zvířat (např. geneticky modifikované organismy). V celém živém světě jenom člověk totiž nabyl možnosti předávat vlastní zkušenosti z generace na generaci. Tito vyhlídky buď euforie provází (zdokonalíme lidský druh, dosáhneme nesmrtelnosti), nebo krajní pesimismus (konec lidstva, zpustošení ekosystému způsobené GMO či jaderná zkáza). Prvotní člověk nechápal, odkud se berou blesky, a tak se panicky bál a považoval je za projev hněvu bohů. Stoupenci pokroku chtějí, jako kdysi eugenici, prostou svobodu všeho konání ve jménu lidstva. A protivníci jsou hrdí na to, že nás zachraňují před údajnou ekologickou katastrofou. V této oblasti horečka rozumu, jakož i skutků vládne, ale vyzařuje do celého světa. Nemírnost hodnocení pokroku je výslednicí právě jeho dnešního zběsilého tempa. Vychází z ignorance, která vždycky šlapala ruku v ruce se strachem. S opěvovateli předmostí pokroku to však není lepší. Kolika se nám dostalo slibů, že nové léčebné metody lidstvo nakrmit umožní GMO nebo že štěstí věčné zajistí ohrožené hladem? Ono totiž volá po stále nových novinkách.